![](../../images/ne%20rokaam.jpg)
Sākumlapa
Ziņas
Raksti
Intervijas
Kalendārs
Svēto dzīves
Par Pareizticību
Lūgšanas
Bibliotēka
Katahētika
Ikonogrāfija
Dievnami
Svētvietas
Vārdnīca
Norādes
Kontakti un info
|
Igaunijas ziemeļaustrumos,
starp Peipusa ezeru un Somu jūras līci, slejas. Pēc brāļu tautas nostāstiem
tā tuvumā ticis apglabāts igauņu leģendārais varonis Kalevipoegs. Tagad šeit
jau 105 gadus atrodas Puhticas klosteris – iecienīta svētceļojumu un
tūrisma vieta, kura izslavēta arī ar dziedinošo svētavota ūdeni. Atbraucēji
ūdeni pilda traukos līdzņemšanai, daudzi svētavotā arī izpeldas – īpaši
lielu svētību saņemot, ja ledainajos ūdeņos trīsreiz iegremdējas laikā, kad
ticis kristīts pats mūsu Pestītājs.
Kronštates Jānis savulaik
aicinājis kristiešus doties uz Puhticu – šeit esot trīs pakāpieni līdz
debesu valstībai, tātad īpaši svēta vieta. Ne velti Kuremajes kalns
(tulkojumā no igauņu valodas tas nozīmē Dzērvju kalns) pēdējos gadu simtos
tiek dēvēts par svētu kalnu un apvidus par Puhticu (svēto vietu), ko apvij
neskaitāmas leģendas.
Iebraucot Puhticas ciematā
redzams milzīgs, vairāk kā 600 gadus vecs ozols, kuru tagad apjož žogs.
Stāsta, ka pirms 400 gadiem kāds igauņu ganu zēns pie šī koka atpūties un
ieraudzījis kalnā Dievmātes tēlu. Viņš pasaucis to rādīt arī citiem ciema
ļaudīm, savukārt pēc tam viņi pie ozola atraduši svētbildi (tā glabāta un
sargāta līdz šai dienai un nu, ietverta zeltā un sudrabā, rotāta
dārgakmeņiem, ikona grezno Puhticas klostera dievnamu). Par godu šim
notikumam pie ozola uzcelts lūgšanu namiņš, kas vairākkārt atjaunots un
pārbūvēts.
Turpat netālu no zemes dzīlēm
iztek dzidrs avots, kas neaizsalst pat lielā salā. Gan vietējie, gan
ceļinieki stāsta, ka avota ūdens pieredzējuši dziedināšanu, tāpēc ļaužu te
nekad netrūkst. Avota ūdens, tekot tālāk, izveido strautu. Uz tā tagad
uzcelta koka būdiņa, kurā var noģērbties un pa koka trepēm nokāpt, lai
iegremdētos svētītajā ūdenī. Ziemassvētkos te nākuši arī bērni – pēc
stindzinošās peldes neviens neesot saslimis, bet gan piedzīvojis lielu
svētību. Arī no mūsu ceļotāju grupas daudzi nešaubīdamies devāmies ledainajā
ūdenī, neskatoties uz to, ka ārā bija krietni mīnusi (ap – 15 grādiem). Roņu
pieredzes man nav, tāpēc īpaši nācās sadūšoties, lai iegremdētos ūdenī trešo
reizi. Tomēr jau ģērbjoties siltums neticami ātri atgriezās, steidzāmies uz
klosteri, kur mūs gaidīja mūķeņu sarūpēta karsta tēja.
Puhticā naktsmītnes tiek
ierādītas vai nu divstāvu viesnīcā aiz klostera mūriem, vai viesu istabās
klostera teritorijā. Īpaši daudz svētceļnieku ir Ziemassvētkos, Lieldienās
un Dievmātes aizmigšanas svētkos, citkārt te ir mierīgāk, tikai laikus
jāpiesaka vizīte. Lai ļaudis izguldinātu un paēdinātu, mūķenēm darba pilnas
rokas. Taču, kā jau uzskata, ar lūgšanām un Dieva svētību darbi sokas jo
īpaši – apkārt valda priekšzīmīga kārtība, ir silti un mājīgi, arī mūķeņu
gatavotais ēdiens ir tik gards, ka mēli var norīt (tik aromātisku un garšīgu
zivju zupu, šķiet, nekad nebiju baudījusi). Lai atdarītu par klostera
iemītnieču rūpēm, viesi tiek lūgti piepalīdzēt kādos saimnieciskos darbos
vai sakopt baznīcu pēc dievkalpojuma.
Lai gādātu par sevi un viesiem,
Puhticā izveidota nopietna naturālā saimniecība. Te, nomājot no valsts 75
ha zemes, audzē kviešus, rudzus, auzas pļauj zāli, grābj sienu, kopj zirgus,
govis, aitas un vistas, aprūpē bišu saimes (interesanti, ka viens bišu
strops uzgatavots kā miniatūra baznīciņa). Mūķenes pašas cep maizi, kas
izslavēta kā īpaši garšīga. Šīs sievietes ir arī talantīgas daiļamatnieces:
klostera muzejā var aplūkot filigrānus kokgriezumus, izšuvumus, gleznas.
Starp klostera iemītniecēm liela daļa ir gados jaunas sievietes, daudzas ar
vidējo profesionālo, kā arī augstāko izglītību ekonomikā, inženierzinātnēs,
mūzikā u. tml. Klostera ēkās, kuras apsilda moderna katlumāja ar
elektronisku vadību, iekārtota konferenču zāle, bibliotēka, videotēka,
darbnīcas grāmatu un svētbilžu restaurācijai, šūšanai.
Kopš tiem laikiem, kad uz
Puhticu atnāca dzīvot pirmās mūķenes, klosteris paplašinājies un
attīstījies. Lielus ziedojumus savulaik sniedza imperators Aleksandrs III,
par klostera dzīvi rūpējās Kronštates Jānis, kura viesošanās laikā Puhticā
sabrauca sevišķi daudz ļaužu. Mūķenes gādāja par bāreņiem, kara gados
ārstēja un aprūpēja ievainotos un pastāvīgi pildīja savu žēlsirdības misiju.
Kad sešdesmito gadu sākumā daudzus klosterus slēdza, par
Puhticas
svētvietas pastāvēšanu cīnījās toreizējais Tallinas un Igaunijas bīskaps,
tagad Maskavas un visas Krievijas patriarhs Aleksejs II (Ridigers). Viņš, kā
zināms, ir nācis no Igaunijas, jau sešu gadu vecumā palīdzējis piekalpot
Puhticas baznīcas altārī, vēlāk bijis garīdznieks tuvējā
Ihvi pilsētā, arī
tagad patriarhs ir biežs viesis klosterī. Pēc viņa iniciatīvas te notiek
starptautiskas reliģiskas konferences un semināri, šurp brauc delegācijas no
ASV, Lielbritānijas, Austrijas, Itālijas, Francijas, Somijas, Grieķijas un
citām pasaules valstīm un, protams, neskaitāmi svētceļnieki un tūristi.
|